![](https://usercontent.one/wp/anti-pk-bloggen.se/wp-content/uploads/2019/11/B3E75B2F-23D4-4102-9700-30FB3396CBD0_1_201_a.jpeg)
Den fjärde statsmakten – som medierna ibland kallas – har numera fått en annan funktion än att granska politikernas maktutövning. Förvisso pågår i medierna en form av kontroll över offentliga beslut. Men den sker inte längre med armlängds avstånd till politikens beslutsfattare. Journalister sysslar allt mindre med saklig och kritisk granskning. I stället väljer man sida och propagerar för egna sympatier och fördömer oliktänkande. Mediernas anställda utövar politisk makt!
Demokratins essens är inte medier utan medborgare som är aktiva, människor som diskuterar och som väljer. Partierna är inga självändamål, något som de tyvärr utvecklats till. I partierna ska enbart medlemmar samlas för att betala en slant och tillsammans välja riktning. Förr fungerade detta bättre än idag. 1970 var 1,3 miljoner svenskar organiserade i partier (direkt eller indirekt genom facklig anslutning). Idag är endast 0,3 miljoner anslutna till partier (2022). Medlemsantalet har alltså sjunkit med omkring 75 % under ett halvt sekel. I stället har statsbidrag till partierna ökat rejält. Att detta medför en dysfunktionella svensk demokrati är enligt min mening uppenbart. Den politiska eliten har förstärkts.
Jag hör aldrig en en hög politiker peka på denna fara. Ingen talar heller om mediernas allt intensivare politisering på nyhetsplats samt i kulturen spalter. Också landets statsvetare sover sin törnrosasömn och suger nektar från statens politiskt styrda forskningsinstitut. Ingen diskutera med andra ord frågan om hur landets medborgare ska aktiveras och ges möjlighet att mer direkt påverka valen till riksdag och kommuner.
Än värre, de personer som lyfter denna fråga stämplas närmast som samhällsfiender. Vi ses som konspiratörer och spridare av fake news. Så har det även varit i tidigare historiska skeden då den bestående samhällsordningen satts ifråga. De politiska eliterna värnar om sin ställning med medierna som sina vasaller.
Men med tiden brukar det folkliga missnöjet ta ut sin rätt. Risken är dock att det kan slå slint som historiens också ger prov på. Alltså att starka och auktoritära krafter tar över. Därför gäller det att vårda demokratin och att ständigt fundera över om och hur den kan fördjupas. Detta samtal saknas tyvärr i Sverige.
Torsten Sandström