![](https://usercontent.one/wp/anti-pk-bloggen.se/wp-content/uploads/2022/02/9CEB4101-79FA-4FEE-9388-DCD5677ED1E3.jpeg)
Om jag förstått rätt så har Sverige under årens lopp nominerat ett enda kön till posten som svensk kommissionär i EU:
Anita Gradin (S), Margot Wallström (S), Cecilia Malmström (L) , Ylva Johansson (S) och nu Jessica Rosvall (M).
Alltså inte en enda man. Då svensk grundlag vilar på normen att offentliga beslut om tjänster ska vila på förtjänst och skicklighet framstår det som märkligt att inte en enda man befunnits vara kompetent att föreslås till ett välbetalt EU-jobb. Varför är det så?
Ett skäl är att det rört sig om den vanliga svenska fäblessen för könskvotering, som i realiteten innebär att grundlagens regler om saklighet äventyras. Ett annat skäl är att jobben enbart avser B-laget i Bryssel, förvisso välavlönat, och att man (män alltså) skickar dit villiga inom andrasorteringen (till och med en före detta kommunist och S-karriärist , Ylva Johansson). Ett tredje och enkelt förståeligt skäl är att S-partiet önskat bli av med Ylva Johnsson i en kommande S-regering. Ett fjärde skäl är att mansväldet i sydeuropa inte kan förmås att nominera kvinnor, varför politiskt korrekta Sverige enkelt kan övertalas att ställa upp så att Kommissionen inte ser alltför ruggig ut. Särskilt som den svenska synen är att det rör sig om ett B-lag.
Mycket talar för att dessa skäl samverkar till Sveriges märkliga agerande, som närmast måste ses som en diskriminering av män. Bättre manlig kandidat än åtminstone Ylva Johansson måste ju kunna raggas upp.
Vi ser alltså ett Sverige som ständigt traskar på i samma gamla hjulspår, utan tankar på förtjänst och skicklighet. Alltså statsfeminismens Sverige.
Torsten Sandström